Луис Сернуда
Посещението на Господ

Превод от испански: Рада Панчовска, —

chitanka.info

Премината е половината в живота ми сега.

На крак е тялото все още и гласовете пак кръжат

И с поувехнало очарование звучат в ушите ми,

Но вече стройните дни са отминали далече;

Оставиха ми само бледи спомени от своята любов.

Както орачът, като вижда своя труд погубен,

Обръща поглед към небето, чакайки дъжда,

Аз също искам да очаквам в този смутен час

Няколко божии сълзи да оживят реколтата ми.

Но унинието си остава впито надълбоко,

Като смътен гост на сънищата ми.

Мога ли да чакам? Всичко дадено е на човека

Като ефимерно развлечение на съществуването;

Не може да привърже с нищо жаждата си, търсеща

Пауза от любов между бягството на нещата.

Напразно ще е да се жали работата, къщата, приятели изгубени

Насред занятието демонично на войната.

Аз съм в града, издигнат в горделивостта си от богатия,

Където скритата мизерия по уличните ъгли пее

Или реди картини, пълнещи очите ми със сълзи.

И хапейки юмруците си от безсилна горест,

Още броя наум монетите си скъдни,

Защото късче хляб тук и някоя дреха

Предполагат по-голямо усилие да се постигнат,

Отколкото на някогашните герои като побеждаваха

Чудовища, разтрогвайки вълшебства с копието си.

Революцията се възражда винаги, подобно феникс.

Пламтяща е в гърдите на нещастните.

Това го знае шарлатанът под дърветата

От площадите, и слюнката му сребърна, звънкото му звънче,

Просвирващо сред листите, възторгва грубия

Народ, измамван със зловонно красноречие,

И песните за кръв мизерията му приспиват.

Разбирам зарад болката си, че огромни други страдат,

Мълчащи хора с липсващо свободно време,

За да отправят към небето мъката си. Но не мога

Да подражавам ревностното им мълчание, което облекчава

Утехата ми от гласа, сам без земя и без приятел,

В дълбоката самотност на човека, който има

Между ръцете си само въздуха наоколо,

Тъй както кораб като се отдалечи в морето.

Къде отидоха отколешните спътници на човека?

Моите кърпачки на проекти, тъкачките ми на надежди,

Са умрели. Техните игли и гранки си почиват

Сред прах в едно кьоше, без напева на работата.

Като сянка, изолирана върху ръба на дните,

Повтарям изражения и думи, докато отдалече чувам

Огромната прозявка на отминалите векове.

Времето, тази огромна бяла пустош,

Това творящо нищо хората заплашва

И се отваря с нетленна светлина пред юношеските желания.

Някои искат лудо отражението му магическо да сграбчат,

Но други с един син му съзаклятничат,

В ръцете им предложен като жертва,

Тъй като за нов живот животът му се съхранява

Както водата от изплакана от хората вода.

Но теб, Господи, с какво да те смекчим?

Ти беше жаждата ми, ти бе моята изгубена любов,

Домът ми разрушен, отруденият ми живот, и къщата, животът

На много хора като мене, носени с течението,

В крушението на една страна. Издигнати от карти за игра,

Един след друг се срутваха бедните мои райове.

Ръката ти ли въздуха раздвижи, който ги поваляше,

И подир тях, в дълбинното униние, в дълбоката пустиня,

Пред мен накрая се изправя облакът, укрил присъствието ти?

Не удряй гневен тялото ми с мълнията си;

Ако не си ти любовта, кой ще е в твоя свят?

Съчувствай си накрая, чуй ми този шепот,

Който въздигайки се стига във вълна

В подножието на божественото ти безстрастие.

Виж горестните камъни, които носим

Още на раменете си, за да ти погребем даренията:

Красотата, истината, справедливостта, чиято невъзможна жажда

Ти само бе способен в нас да вдъхнеш.

Ако днес те отмрат, от паметта ще се изтриеш,

Като далечен сън на хората, които са били.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.